“Mert a nékem adott kegyelem által mondom mindenkinek közöttetek, hogy feljebb ne bölcselkedjék, mint a hogy kell bölcselkedni; hanem józanon bölcselkedjék, a mint az Isten adta kinek-kinek a hit mértékét. Mert miképpen egy testben sok tagunk van, minden tagnak pedig nem ugyanazon cselekedete van: Azonképpen sokan egy test vagyunk a Krisztusban, egyenként pedig egymásnak tagjai vagyunk. Minthogy azért külön-külön ajándékaink vannak a nékünk adott kegyelem szerint, akár írásmagyarázás, a hitnek szabálya szerint teljesítsük; akár szolgálat, a szolgálatban; akár tanító, a tanításban; akár intő, az intésben; az adakozó szelídségben; az elöljáró szorgalmatossággal; a könyörülő vidámsággal mívelje.”  Róma 12,3-8

Általános tapasztalat, hogy a pünkösd ünnepével kapcsolatban sokan zavarban vannak, nem tudnak mit kezdeni vele. Úgy gondolják, itt valami érthetetlen, rendkívüli, különleges dologról van szó, - pedig valójában nagyon egyszerű és gyakorlati dologról van szó, - arról, hogy Jézus most is az Ő közöttünk munkálkodó Szent Lelkével, szellemi erejével aktivizálja, mozgósítja azokat, akik Őbenne hisznek, - gyakorlativá, megélt gyakorlattá teszi azt, amit hisznek. - Más szóval: Isten Lelke arra buzdít, indít, hogy ki-ki tudjon mit kezdeni önmagával, - hogy ki-ki megtalálja a maga helyét, ahol Isten fel akarja őt használni az Ő országa építésére, vagyis a többi ember hasznára. Ezért olvastam fel alapigéül a Római levélnek egyébként is soron következő részletét, ahol éppen az egyház szolgálatáról beszél az apostol. Azt kell itt első sorban realizálnunk, hogy minden egyes Krisztusban hívő ember része egy nagyobb egésznek. Ez a nagyobb egész az Isten nagy családja, a keresztyén gyülekezet. És ebben a gyülekezetben nem úgy vagyunk együtt, mint a hangyák a hangya-társadalomban, vagy mint a homokszemek a homokrakásban, hanem mint a tagok, különböző testrészek ugyanazon egy testben. Így mondja ezt az apostol: “sokan egy test vagyunk a Krisztusban” Róm12,5 , egyenként pedig egymásnak tagjai vagyunk. Tehát mi, akik most itt vagyunk: nem különálló, egymástól független emberek vagyunk, magányos egyedek, akik a magunk módján többé vagy kevésbé hiszünk, - hanem te is, meg te is, meg te is, meg én is úgy tartozunk össze egymással, mint egy ugyanazon test, élő szervezet, organizmus, különböző tagjai. - És ez a test valóban valami egészen különös, misztikus test, mert a Biblia szerint ez magának a láthatatlan Jézusnak az e földön lévő, látható teste! Ezt a testet valami titokzatos mennyei erő tartja össze és élteti, úgy, mint az emberben lévő életprincípium, vagy lélek tartja össze és teszi élő organizmussá a testünket alkotó legkülönbözőbb tagokat és anyagrészecskéket. Ez a titokzatos mennyei erő éppen Jézus Lelke, a Szentlélek. Tehát az egyház, vagyis ez a gyülekezet is, úgy ahogyan most itt vagyunk: mennyei minőségű földi organizmus, és mint ilyen: a láthatatlan Jézust reprezentáljuk és vetítjük bele a magunk életével, és szolgálatával a világba. És még tovább: miként egy élő emberi szervezetben is minden tagnak, sejtnek, anyagrészecskének megvan a maga speciális feladata, ugyanúgy a Krisztus testében is minden egyes tagnak megvan a maga életfunkciója. Ezt részletezi az apostol, amikor ezt írja: Róm12,6-8. vers: Korántsem a teljes fölsorolását adja ezzel azoknak a munkálatoknak, amiket a tagok végeznek, hanem inkább csak a gyakorlati lehetőségek sokféleségét, különbözőségét aszerint, hogy kinek milyen karizmát, képességet adott hozzá az Ő Lelke által. Egyiknek az Ige hirdetésére, másiknak a szeretetszolgálat gyakorlására, megint másiknak a tanításra, vagy az intésre, fegyelmezésre, adakozásra, és így tovább -, csak olyan tagja nincsen a Krisztus testének, amelyiknek semmi képessége ne lenne a mások javáért való munkálkodásra. Azt jelenti ez, hogy Isten az Ő Lelke által a gyülekezetben mindenkit fel akar és fel tud használni valami pozitív, építő szolgálatra. Persze nem egyformán, - de hiszen az emberi testben is más a szerepe a tüdőnek, mint a szemnek, és más a funkciója a nyelvnek, mint a vérsejteknek. De mégis mind fontos, mert együtt végzik el azt a feladatot, amiért az egész test él. Így van ez a Krisztus testében is, a gyülekezetben. Isten az Ő Lelke által mindenkinek adott valami olyan képességet, amivel hasznossá teheti magát a másik ember számára. Mindenki tud valamivel szolgálni, mert mindenkinek van valamije, ami a másiknak nincs, és amivel annak a hiányát pótolhatja. Senki se olyan kicsi és jelentéktelen egy gyülekezetben, hogy ne lenne rá szükség, hogy ne segíthetné a másikat. Miben segíthetsz te például - kérdezed? Nos, nincs erre pontos szabály. Ki-ki aszerint, végezzen valami szolgálatot, vállaljon valami konkrét felelősséget, hogy milyen kegyelmi ajándékot kapott hozzá Istentől. Nincsen olyan szolgálat, ami haszontalan vagy fölösleges lenne. Lehet, hogy nem arra kapott valaki képességet, hogy fölálljon ide a szószékre és hirdesse sok-sok embernek Isten üzenetét, de arra talán igen, hogy csendes estéken a kis unokájának elmondjon egy-egy szép bibliai történetet, vagy, hogy megfogja a gyermeke kezét és együtt imádkozzék vele naponként. Talán nincs karizmája valakinek arra, hogy betegeket gyógyítson, de arra talán nagyon is, hogy egy-egy beteget meglátogasson és elbeszélgessen vele. Egy másiknak talán olyan kedves, derűs természetet adott az Úr, hogy le tudna néhány szóval csendesíteni egy-egy háborgó, elégedetlen lelket -, vagy talán jól jövedelmező állást, hogy minél többet tudjon anyagilag segíteni a rászorulókon, - vagy talán éppen azt a kegyelmi ajándékot kapta valaki, hogy békés szívvel tudja elviselni a bántást, a sérelmet, ami éri és ezzel szolgál a másiknak, ó, de sokat szolgál ezzel! Vagy talán egy diák gyors fölfogóképességet kapott ajándékba és így tudna segíteni egy gyengébbnek a tanulásban. Vagy talán fiatal, két erős, vagy ügyes kezet, amivel sok hasznos segítséget nyújthatna egy elöregedettnek. Vagy talán jó megfigyelő képességet, amivel hamar meglátja mások rejtett nyomorúságát, amin segíteni kellene. Sőt még ha öreg, vagy beteg is valaki, neki is van egy olyan drága ajándéka, ami sok fiatalnak és egészségesnek legjobban hiányzik, - van ideje, sok-sok ideje arra, hogy más emberek baját, meg az emberiség égető problémáit odavigye imádságban Isten elé és így isteni áldások csatornájává váljék a menny és a föld között. (B.A.) - Tehát mindenkinek adott valamit Isten az Ő Lelke által, aki tagja a Krisztus testének, - valamit, amivel segítségére lehet a másiknak. Csak keresd, mi az, amit arra kaptál, hogy áldásul lehess vele valakinek. Hol van az, az alkalom, ami a te kegyelmi ajándékod kiélésére vár? Néha csak egy egészen kicsi fantázia, engedelmesség kell hozzá, hogy egészen új és eddig nem sejtett lehetőségeket találjon valaki a maga képességeinek a hasznosítására. Például az egyik testvérünk a takarékbetétkönyvével autót nyert - rögtön megértette, hogy ez az ajándék feladatot jelent a számára: megragad minden lehetőséget, ahol kocsiját más emberek szolgálatára tudja felhasználni. - Van egy idős, magányos asszonytestvérünk, aki a külföldön élő lányától kapni szokott csekélyke járadékából minden hónapban félretesz 10 forintot és az év végén elküldi a Dunaalmási szeretetotthonnak. Sok száz forinttal járult már így hozzá ez a szegény özvegyasszony a maga két filléreivel ahhoz, hogy nyomorék gyermekek arcán az öröm mosolya fakadjon. Az embernek az egész keresztyén mivolta szinte új tartalmat nyer, amint megérti, hogy neki is van valamilyen részfeladata a Krisztus teste egészének a szolgálatában. Azt mondja az apostol: “Feljebb ne bölcselkedjék senki, - helyesebb fordítás szerint: se többet, se kevesebbet ne tartson önmagáról senki, hanem józanon mérje le, amint az Isten adta kinek-kinek a hit mértékét.” Róm12,3. Vagyis, se túl föl ne értékelje magát, azt gondolván, hogy ő mindent tud, - se túl le ne értékelje magát senki, azt gondolván, hogy ő semmit se ér. Se túl nagy, se túl kicsi jelentőséget ne tulajdonítson az ember önmagának, - ne akarjon se több, se kevesebb lenni, mint eszköz az Isten kezében! Ennél több egy ember nem is lehet, ennél kevesebbnek pedig nem is érdemes lenni! Úgy, ahogy van, eszköz, tudatosan és szándékosan Isten eszköze ott, ahol éppen van. A használatlan eszközök elromlanak, berozsdásodnak, - az a keresztyén ember, aki nem teljesíti eszközi feladatát, elhal. Viszont ha igazán eszközként adom magam Isten kezébe, a többit már bízzam rá nyugodtan, majd Ő felhasznál, úgy, ahogy akar, és biztosan a legjobbat munkálja általam az emberek között. Így reprezentáljuk és vetítjük bele mindnyájan együtt a láthatatlan Krisztust a magunk életével és szolgálatával ebbe a látható világba. Te is egy kis részletét a Krisztus szeretetének, én is, - mindnyájan a nékünk adott hit mértéke szerint a magunk helyén. Mert nem áhítatoskodó kegyeskedésre vagyunk elhívva, hanem arra, hogy tevékenyen részt vegyünk minden olyan munkában és törekvésben, ami Isten országának az igazságát, vagyis e földön a békességet, egymás megbecsülését, a kölcsönös bizalom atmoszféráját, a testvéri szeretetet, az emberek jobb megélhetését, igazságosabb együttélését akarja. Jézus nem egy elzárt túlvilágért dolgozott, amit a mi e világi nyomorúságos életünkkel szembe állított volna, - hanem igazán a valóságos emberekért élt, azokért, akik körülötte éltek, függetlenül attól, hogy milyenek ezek az emberek, jók vagy rosszak. Meggyógyította betegeiket, enni adott nekik, részt vett szenvedéseikben és örömükben, elmondta nekik, miként éljenek egymás közt, hogy boldogok lehessenek és békében maradhassanak. De azt is elmondta Jézus, hogy ez az egész földi élet csak egy bizonyos oldalról való szemlélete a valóságnak, mögötte ott van az örök élet. Az emberi rend és igazság mögött ott van Isten országa és annak igazsága. Az emberi nyomorúság mögött az üdvösség boldogsága. Ezt a Krisztust kell nekünk hirdetnünk e világnak élőszóval, minden jó ügyben való engedelmes szolgálatunkkal, a személyválogatás nélküli szeretet gyakorlásával és ha kell a szenvedésünkkel! - Krisztus teste olyan emberekből áll, akik a Szent Lélekben az eljövendő új világ zálogát kapták, akik számára tehát Isten országa nem ábránd, nem álomkép, - hanem akik már maguk is ennek a levegőjét lélegzik be magukba és ennek az erejével élnek e világban. Krisztus teste tagjai úgy élnek ott a bűnösök között, mint a megbocsátás bizonyságai, - a halandók között, mint a feltámadás ígéretei, - a szenvedők, a sírók között, mint az isteni vigasztalás és segítés hordozói, - a boldogabb jövőt építő jóakaratú emberek között, mint Isten munkatársai, - a reménytelen között, mint akiknek az a nagy reménységük van, hogy Jézus halála engesztelő áldozat az egész világért! Nos, hát erre akar aktivizálni, mozgósítani bennünket Jézus az Ő Lelkével. Azért árasztotta ki e földre Isten Jézus Lelkét, azt a Szentlelket, hogy mi, akik itt ülünk, így legyünk a Krisztus testévé e világban, - hogy ne mindig csak receptív, elfogadó módon, hanem produktív, továbbadó módon éljük meg a magunk gyülekezet-mivoltát. Lehet-e szebb misszió, mint azt az Isteni szeretetet, amiből élünk, szeretve továbbadni valahol, valakinek, valamilyen konkrét segítő szolgálat formájában. - Pál azt írta egyszer Timóteusnak: “Gerjeszd fel az Isten kegyelmi ajándékát, ami néked adatott.” 2Tim1,6. Nos, hát befejezésül én is csak azt tudom mondani, hogy ki-ki közülünk gerjessze föl, Jézus Lelkének a tüzét, kérve, gerjessze föl magában azt a kegyelmi ajándékot, ami néki adatott, mert mindenkinek adatott valami, hogy ki-ki megtalálja a helyét, ahol Isten fel akarja őt használni áldással e világban! - Így kérjük hát együtt: “Isten, élő Lelke jöjj, áldva szállj le rám, Égi lángod járja át szívem és a szám! Oldj fel, küldj el, tölts el tűzzel! Isten, élő Lelke jöjj, áldva szállj le rám.”  Ámen 
1970. május 17. Pünkösd Dr. Joó Sándor